Прийменником є виділене слово в реченні * Софійка й собі (непомітно) вхопила пирога з капустою.
Це вам не казочки про хмарки (та) русалок!
Потім Софійчині думки розхитало, закрутило (поміж) зірками.
Потім ніби одужала, (проте) щастя не зазнала.
(Сама) доля перетинає їхні з Кулаківським дороги!
Ще з пелюшок пам’ятаю свою бабуню Ганну. Вона завжди вставала з ліжка після третіх півнів та одразу ставала до праці – готувала, шила, прибирала, у городі наводила лад. Бабуня казала, що її молодість припала на важкі часи. Усе необхідне для життя було потрібно заробляти наполегливою працею, з самого дитинства, ніщо не підносилося на срібному блюдечку. Але з часом це стало їй у великій пригоді, адже вона звикла до праці, казала, що вона приносить радість. Моя бабуня отримала професію, набила руку в своїй справі, тому її завжди шанували. Навіть на пенсії вона ніколи не била байдики. Хоч багато води сплило з часів її молодості, любов до праці допомагала їй не втрачати жаги до життя до глибокої старості.