1. Сколько времени воюет Сашка? 2. Что ели на передовой русские солдаты? 3. Вставьте вместо точек пропущенное слово: «То, что … у него нет, Сашка помнил». 4. Что вытащил из кармана пленный немец? 5. Что было написано в советской листовке? 6. О чем бы с Сашка немца, если бы знал немецкий язык? 7. За что было стыдно Сашке, когда он вел пленного в штаб? 8. Какое решение относительно пленного принял комбат и почему? 9. Сколько было человек в роте, где воевал Сашка до боев? Сколько осталось? 10. Что вы можете сказать об ординарце комбата Толике? 11. Куда был ранен боец, которого перевязывал Сашка? 12. Вставьте вместо точек пропущенное слово : «Представлял Сашка, что идет в отчаянные атаки не только для того, чтобы взять эти деревни, но идет …». 13. Любимое словечко ротного? 14. Почему Сашка ушел, не попрощавшись с Зиной? 15. Что сказал лейтенант Володька на слова Сашки: «Война все спишет». 16. Почему лейтенант Володька «звания командирского не захотел»? 17. Как переживали раненые попутчики гибель Жоры? 18. Почему Сашка взял на себя ответственность за поступок Володьки?(случай с майором)
19.Зачем Сашка поехал в Москву?
Чтобы назвать Владимира Дубровского благородным разбойником, следует понять, как правильно понимать это понятие. По моему мнению, благородный разбойник – это тот человек, который нарушает закон не ради себя и наживы, а ради тех, с кем случилась несправедливость. Чаще всего в литературных произведениях такие разбойники защищают бедных от богатых. Но можно ли отнести это понятие и к Дубровскому?
Сначала вспомним, с чего всё началось. У Владимира умер отец по вине своего старого друга. Этот же человек, Кирила Троекуров, забирает его дом и земли. Дубровский потерял почти всё. У него осталась гордость, честь и обязанность защищать людей его земли, пусть на тот момент она молодому барину уже и не принадлежала. Да, Владимир мог избрать другой путь, не разбойничий. Однако какого было человеку после такой потери! И он решился мстить. Хотя по мнению многих, месть – дело не благородное. Но ведь он не только за себя, вернее не за себя, а за смерть отца, за верных до последней капли крови ему людей. Причем он не убивал, а лишь грабил, к тому же только тех, кто виновен. Владимир отказался от мести из-за того, что не хотел каким-либо образом обидеть любимую девушку - Марию. Это опять говорит читателям о человечности Дубровского. Он устроился работать в дом своего врага без возможности получить хорошее отношение от хозяина, и снова же ради Маши.
Если подробнее анализировать его любовь к Марии, то здесь он тоже поступил смело и себе в ущерб, рассказал правду. Он не забрал её с собой силой после свадьбы девушки с нелюбимым только лишь потому, что любил и принял её решение. Он также чуть не убил князя, и сдержался только потому, что так просила Маша.
Сам автор полностью на стороне главного героя. Он воссоздал в нём образ защитника, человека на стороне справедливости, который никогда и ни при каких обстоятельствах не нарушит клятву, который борется против всевластия, жестокости и принижения слабых.
Я считаю. Что Владимир Дубровский – благородный разбойник. Он смелый, добрый, благородный, не тщеславный и справедливый человек. Хоть и как у каждого человека, у него были свои минусы: мстительность, обидчивость. Однако света в нём было больше.
Источник: Сочинение Дубровский благородный разбойник 6 класс
Іван-побиван
Унадивсь колись давним-давно один страшний змій десь у якусь слободу людей їсти та й виїв чисто всіх, зостався один тільки дід.
— Ну,— каже змій,— завтра тобою поснідаю.
А через ту слободу ішов один бідний хлопець та й зайшов до того діда, проситься ночувати.
— А хіба тобі жити надокучило? — питає його дід.
— Як? — каже бідний хлопець.
Дід розказав йому, що тут змій усіх людей переїв і це завтра його з'їсть.
— Е,— каже хлопець,— подавиться!
От уранці прилітає змій, побачив хлопця.
— О, це добре,— каже,— був один, а тепер двоє. А хлопець:
— Гляди, не подавись! Змій і дивується.
— Як,— каже,— хіба ти сильніший за мене?
— Авжеж.
— Який же ти сильний? Я он, бач...— Та взяв камінь, як здавив, так з каменя мука і посипалась.
— Е, це дурниця,— каже хлопець,— здави так, щоб з нього юшка потекла.
Та тут же взяв з мисника ворочок сиру, та як натисне, так з нього сироватка і потекла.
— Отак,— каже,— дави.
— Ну, ходім,— каже змій,— за товариша будеш. А хлопець йому:
— Хіба за старшого.
Ото й пішли. Питає його змій:
— А як звуть тебе?
— Іван-Побиван,— каже хлопець.
Ну, змій вже й боїться його: «Щоб ще мене,— думає,— не вбив». Стало на обід, змій і каже:
— Піди ж ти, хлопче, та принеси вола, будем обідати варити.
Пішов хлопець, та куди тобі, хоч би одну ногу доніс. От він ходить по змійовій череді та й зв'язує волів хвостами докупи. А змій ждав, ждав і побіг сам.
— Що ти, хлопче, робиш?
— Е, буду я тобі по одному носити, я всіх зразу хочу забрати.
— Та ну тебе к бісу, ти мені всю худобу переведеш.
Стяг змій з вола шкуру і поволік. От дає він хлопцеві ту шкуру.
— Іди,— каже,— води повну шкуру принеси.
Взяв хлопець шкуру, насилу-насилу дотяг її до колодязя, та як упустив туди, то вже і не витягне. Тоді взяв лопату та й ходить кругом криниці, підкопує її.
Прибігає змій.
— Що ти робиш?
— Е, буду я тобі шкурою воду носити! Я зачеплю всю криницю та й приволочу.
— А щоб тебе,— каже змій, а сам злякався хлопцевої сили.
Поніс сам шкуру.
— Піди ж,— каже,— хлопче, дров принеси; вирви там сухого дуба, та й буде з нас.
— Е, буду я тобі трошки носити! Якби дубів двадцять заразом, то б так! — Та й удав, ніби розсердивсь, не пішов.
От змій наварив, сів і їсть, а хлопець ніби сердиться і обідати не йде, бо ж як піде, то змій зразу здогадається, що він не такий сильний, як побачить, що хлопець менше від нього їсть. А як зосталось небагато, то тоді хлопець сів і собі посьорбав та й каже:
— Мало.
— Ну,— каже змій,— коли мало, то ходім тепер до моєї матері, вона нам вареників наварить.
— А як іти, то йти,— каже хлопець, а сам думає: «Тепер я пропав».
От як почали їсти,— а вареників стоїть бочок двадцять,— то змій все їсть та їсть, уже й наїдається, а хлопець усе за пазуху та в штани ховає, усе ховає. Вже казанів з двадцять подала, а він одно ховає. Як поїли, то змій і каже:
— Ходім на камінь крутитись.
— А як іти, то йти,— каже хлопець.
Змій як крутнувсь — аж вогонь пішов.
— Дурниця,— каже хлопець,— ти так крутнись, щоб юшка потекла.— Та як притисне до каменя ті вареники, що в його одежі, а з них юшка і бризнула.
— От так,— каже,— крутись! Та ще, та ще! От як дави!
Ну, змій вже вкрай злякався Івана-Побивана. Але ще каже:
— Ану, давай хто сильніше засвище.
— Давай.
Ну, змій як свиснув, то аж дерева пригнулись.
«Ну,— думає Іван-Побиван,— що його робити?» А тут лежала одна залізяка. Глянув Іван на неї та до змія:
— Зажмури очі, бо я як свистатиму, то тобі можуть очі повилазити.
Змій зажмурив, а Іван-Побиван як огріє змія тією залізякою межи очі, то той аж здригнувсь.
— Правду кажеш,— каже змій,— ледве очі не повискакували.
Та вже щоб хоч не бути з Іваном вкупі, побудував ото йому хату на одшибі; хлопець і живе собі. А змій давай з матір'ю радитись, як би їм його звести зі світу.
— Давай,— кажуть,— його спалимо.
А хлопець підслухав це та десь і сховавсь на цю ніч. От як спалили ту хату, хлопець прийшов, став коло попелу та й струшується, ніби тільки що виліз.
Приходить змій.
— Що ти, хлопче, хіба ще живий?
— Живий, тільки цієї ночі мене щось ніби блоха вкусила.
«Ну,— думає змій,— од такого треба подалі». Та як дременув з тих країв, то тільки його і бачили.