1.Покажите обилие временных скачков в рассказе. Какова их функция? Какие события представлены бегло, какие — более крупно? 2.Покажите последовательный обрыв фабульных связей: что остаётся неизвестным в рассказе? Какие детали не относятся к развитию действия рассказа? 3. Расскажите, на каком фоне обычно в рассказе изображается Оля Мещерская. В каких отношениях находится героиня с этими фонами? 4.ответьте на вопрос: «Как ведёт себя героиня в созданных писателем портретах?». 5.Жизнь и смерть постоянно сталкиваются в рассказе на уровне отдельных образов. Покажите это на примерах. Раскройте глубинный смысл образа «лёгкое дыхание». Какие детали смыкаются с этим образом по содержанию? — Итак, сборник «Тёмные аллеи» стал воплощением многолетних размышлений И. А. Бунина о любви. Он видел её повсюду, поскольку для него это понятие было весьма широким. В своих рассказах писатель показывает человеческие отношения во всех проявлениях: возвышенная страсть, вполне заурядные влечения, романы «от нечего делать», проявления страсти. В свойственной ему манере Бунин всегда находит нужные, подходящие слова для описания даже самых низменных человеческих инстинктов. Он никогда не опускается до пошлости, ибо считает её недопустимой, но, как истинный мастер Слова, всегда точно передаёт все оттенки чувств и переживаний. Любовь для писателя — чувство вполне земное, реальное, ощутимое, а образ женщины — вот та притягательная сила, которая постоянно влечёт его. Он создаёт галерею таких образов, в каждом рассказе — свой. О книге «Тёмные аллеи» автор написал в апреле 1947 г.: «Она говорит о трагичном и о многом нежном и прекрасном,— думаю, что это самое
Объяснение:
Наприкінці ХІХ ст. письменники активно шукали шляхів оновлення літератури. Реалізм і натуралізм вже не задовольняли митців, які намагалися здійснити прорив зі світу буденного у світ Краси та Гармонії, де панує вічна Істина. Письменники мріяли про такі твори, які відображували б не об’єктивні предмети і життя людей, а духовне буття, що на їхню думку, має особливе значення. Ці прагнення знайшли втілення у теорії й практиці однієї з літературних течій модернізму – символізму, який виник і найяскравіше розвинувся у французькій поезії, справивши величезний вплив на всю світову літературу. Рубіж XX ст. в історії західноєвропейської літератури позначений потужним підйомом драматичного мистецтва. Драматургію цього періоду сучасники назвали «новою драмою», підкреслюючи радикальний характер змін, що стались у ній. «Нова драма» виникла в атмосфері культу науки, викликаного надзвичайно бурхливим розвитком природознавства, філософії й психології, і, відкриваючи для себе нові сфери життя, всотала у себе дух всемогутнього й всепроникаючого наукового аналізу. Біля джерел нової драми стояли Ібсен, Б’єрнсон, Стріндберг, Золя, Гауптман, Шоу, Гамсун, Метерлінк й інші видатні письменники, кожен з яких вніс неповторний вклад у її розвиток. В історико-літературній перспективі «нова драма», що послужила корінній перебудові драматургії XIX ст., ознаменувала собою початок драматургії століття XX. Основна тенденція «нової драми» - у її прагненні до достовірного зображення, правдивому показу внутрішнього світу, соціальних і побутових особливостей життя персонажів і навколишнього середовища. Точний колорит місця й часу дії - її характерна риса й важлива умова сценічного втілення. Таких принципів і дотримувався Ібсен у своїй драмі «Ляльковий дім». П’єса стала найяскравішим зразком «нової драми». П’єса є актуальною і по сьогоднішній день, адже в ній піднімаються важливі проблеми людини, сімʼї та суспільства в цілому.